Jag har bearbetat en del men mitt träd har inte blommat ut helt än
mina rötter är skadade.
Tystnad och kyla. Jag stängde av, jag visade inga känslor, jag grät tyst.
Jag ville inte ge honom en reaktion.
Rädslan som fortfarande finns kvar efter separationen.
Jag hade precis sagt ifrån och blev rädd för vad han skulle göra nu.
Jag släckte ner hela huset, jag låste dörren, stängde av mobilen
jag gömde mig.
Jag kände mig dum.
Han kör ut bilen från garaget, hans ögon är kolsvarta av vrede.
Jag och våran dotter lyckas hoppa upp i en snöhög
precis innan han försöker köra på oss med bilen.
Jag sitter i sängen och försöker ”stänga av” det som han skriker till mig.
Jag gör ett skydd runt mig själv.
Han står bakom den låsta dörren, han är hotfull och skriker.
Jag brukade sjunga för våran dotter för att lugna henne.
Hon säger ”mamma visst skyddar du mig”.
Jag kände mig maktlös och rädd.
Som att det inte fanns någon utväg.
En känsla av ensamhet och mörker
jag räknas inte, jag finns inte, jag syns inte.
Ögonen syns inte på bilden
jag vet inte om det är för att jag inte ser eller för att jag inte finns.
Jag känner mig som ett gammalt krokigt träd även om jag inte är så gammal
men erfarenheterna har gjort att jag känner mig äldre.
Ett höstträd.
Jag har känt mig deppig den senaste tiden
men det är naturligt att träd tappar löv på hösten
sen kommer det nya löv till våren.
Han står och skriker. Jag sitter hopkurad i ett hörn.
Barnet är litet men samtidigt så stor.
Det är som att barnet får superkrafter och flyger upp i pappans famn
för att avleda honom och samtidigt skydda mig.
En kross med två knappar.
Den ena knappen är till för att medvetet skada
den andra knappen skadar omedvetet, men båda krossar.
Det ligger en person mellan krossen, blodet skvätter.
Hon är krossad, mosad, kontrollerad, sårad, skadad. Hon sitter fast.
En gråsvart sten. Jag gjorde mig själv till en sten.
Jag stängde av för att skydda mig.
Vår dotter vaknar tidigt, jag har varit vaken hela natten med bebisen.
Jag ber honom gå upp med henne, han vägrar.
Till slut vänder jag ryggen mot honom och har bebisen framför mig.
Han börjar att knuffa och sparka mig.
Till slut sparkar han mig ut ur sängen. Alla vaknar och det blir kaos.
Sorg. Alla tårar. Ångesten i kroppen.
Det känns som att få iskallt vatten över sig.
Kylan i bröstet. Isbitar i magen. Det är mörkt, blått och kallt.
En flod av känslor.
Alla fina känslor förvandlades till grått
allt kändes grått.
I floden rinner känslor av mörker.
Men på sidan om finns även känslor av kärlek.
Samtidigt fortsätter världen som vanligt för alla andra.
Jag sitter i en bubbla
jag håller i min sexualitet men jag har inte hittat den än.
Så många har skadat den sedan barndomen.
Det går att ta sig ut ur bubblan men inte ännu.
Hans öga, krysset står för död.
Min kärlek och medlidande för honom försvann.
Hans ögon blev min rädsla.
Jag gör ett skydd runt mig och barnen.
Han står därutanför, han är färglös och stor.
Mitt träd är vridet och knöligt. Flera grova rötter finns kvar.
Några är tunna och skadade men ingen ser dom.
Det har börjat växa mycket grönt igen.
Det blåser lite men rötterna gör att mitt träd står stadigt.
En cykeltur med barnen. Vilken frihetskänsla!
Jag köpte en cykel med cykelvagn och nu kunde jag äntligen storhandla själv
jag var inte beroende av honom längre.
Han har hackat hål i min stam och försökt fälla trädet.
Då vissnade bladen och började att falla av.
Nu växer det nya blad högre upp och det växer blommor ur hacket
så som det kan göra i en grushög.
En solros som plötsligt växer upp.
Jag är färgrik, sprallig och glad utåt.
Det mörka finns där under men kommer förhoppningsvis att falla av.
Pengar, makt och elände.
Det är svårt att vara tjej.
En diskussion i bilen om uppfostran och mina tankar
”vem är det jag skaffar barn med?”
Jag gick in i relationen med en sund röd kärlek.
Han kom med sitt svarta, kletiga, geggiga som tog över.
Men det röda pressade bort det svarta som till sist tvingades droppa ut.
Att leva i relationen var som att ständigt gå på lina över ett avgrundsdjupt svart hål
utan möjlighet att ta sig därifrån eller att välja en annan väg.
Att ständigt behöva balansera och korrigera
både ord och handling för att slippa hamna i avgrunden.
För vem vet egentligen vilket mörker som väntar där nere?
Man vet bara att det blir värre än sist man ramlade ner.
Jag är instängd trots att dörren är öppen och nyckeln ligger på golvet.
Jag är inlåst och isolerad både i rummet och i relationen.
Mitt träd har tappat alla löv och kvistarna är avbrutna på ena sidan.
Man måste tappa alla löv för att nya skall kunna komma.
Det är bara halva trädet som lever nu.
Han har planterat så många dumma tankar om mig själv i mig.
Ibland vet jag inte vad som är mina tankar och vad som är hans ord om mig.
Jag behöver någon att spegla mig mot.
Någon som kan bekräfta att ”det där är inte du”.
Jag har sett vem han är, en liten person som gör andra illa.
En ensam person.
Han visar sitt rätta jag varje gång han agerar.
Jag tror inte längre på att han har rätt att definiera mig.
Det är bara jag som har rätt till det.
Det var en mur som hindrade mig att lämna relationen
men nu har jag tagit mig över muren.
Muren står kvar, men nu skyddar den mig mot honom.
Det är moln och blixtar på andra sidan där han är kvar och härjar.
På min sida om muren är det grönt och blommorna växer.
Jag känner att jag vuxit efter separationen, jag känner mig starkare.
Solen skiner, livet är roligt att leva nu.
Det var det inte förut.
Jag kom att tänka på en händelse som var i början på slutet.
Jag var ute med vänner och han skickar det här smset.
Jag kände att jag måste gå hem direkt
han har gjort såhär en gång tidigare.
Han är jättearg när jag kommer hem.
Det här blir början på slutet.
Han är stor.
Jag är liten, ensam och rädd.
Bilden symboliserar hot, skräck och sexuellt våld.
Mitt träd har mest gråa löv för jag mår så dåligt.
Men det börjar komma något grönt också.
Tårar och undertryckta känslor finns under jorden
i mina rötter.
Förlåt, för att du är dum.